Koborov při prozkoumání kulometu zjistil, že by byl schopen zvýšit již tak vysokou kadenci 1800 ran/min na až 5000 ran/min! Jeho velitel tuto práci podpořil a vytvořil mu v rámci možností co nejlepší podmínky. Výkresy byly poté spolu s Koborovem odeslány na štáb okruhu a poté na štáb VVS do Moskvy. Řešení vycházelo z revolverového uspořádání, nepodařilo se však dořešit těsnění mezi hlavní a revolverovým bubnem. Později Koborov zjistil, že na stejném problému pracovali také M.E.Berezin a V.I.Silin již v roce 1935.
Po odsloužení zbytku vojenské služby bylo Koborovovi nabídnuto místo konstruktéra a to buď v konstrukční kanceláři V.G.Špitalského nebo v CKB - 14 v Tule. Tula vyhrála a zde zůstal Koborov 59 let, až do dubna 1998!
Prvním úkolem byla práce na řešení plničky nábojových pásů pro kulomet ŠKAS. Armáda zadala stejný úkol také leningradským inženýrům. Výsledek prokázal vynikající kvality Koborova, jeho plnička měla rozměry většího psacího stroje, konkurenční psacího stolu. Dalším úspěchem bylo odstranění destrukcí protirázového mechanismu u leteckého kanonu VJa - 23 (ráže 23 mm) konstruktérů A.A.Volkova a S.A.Jarceva. Koborovovo řešení se ukázalo být nejlepším a zbraň byla dána do výroby, známá je především z bitevních letounů Il - 2.
Za války přesídlila CKB - 14, při postupu Němců, do Zlatoůstu. Možná právě i velká vzdálenost od Moskvy rozhodla o neúspěchu skládacího samopalu, vyvinutého Koborovem. Zaveden byl PPS - 43 A.I.Sudajeva. V roce 1943 došlo k návratu do Tuly. A tam začalo to, co sám Koborov označuje jako "padesátiletou automatovou epopejí". Jednalo se o vývoj celé řady zbraní, které často předběhli svou dobu, často konkurovali výtvorům M.T.Kalašnikova a někdy jim nebylo dopřáno vítězství z dost zvláštních důvodů.
Válečné zkušenosti ukázali, že pistolové střelivo, používané v samopalech, je účinné na maximálně 200 m, v praxi však spíše jen cca 100 m. Proto GAU (Glavnoje artillerskoje upravlenije) stanovil v roce 1943 požadavky na vývoj zbraně pro nový náboj vz. 43 ráže 7,62 x 39 mm, vyvinutý N. Jelizovem a B.V.Seminem. Tento náboj byl vyvinut na bázi německého náboje ráže 7,92 x 33 mm. Na konstrukci zbraně pracovala celá řada konstruktérů: A.I.Sudajev, V.A.Daktajev, S.G.Simonov, S.A.Korovin, F.V.Tokarev, V.F.Kuzniščev, A.A.Bulkin a G.S.Špagin. Za nejlepší bylo možno označit Sudajevův AS - 44, avšak ani on, ani žádná z ostatních konstrukcí nabyla dostatečně vyzrálá a vše bylo doporučeno k dopracování.
V roce 1945 GAU formuloval nové požadavky a konstruktéři odpověděli novými konstrukcemi. Porovnávány byly zbraně Kalašnikova, Rukovišnikova, Děmentěva, Bulkina a Koborova. Koborovova zbraň označená TKB - 408 se na první pohled výrazně lišila, použit byl totiž systém Bull - Pup. Zbraň byla řešena na principu náhonu tlakem plynů na píst s originálně řešeným kývavým závěrem. Závěrový mechanismus byl posunut do pažby, zásobník byl za spouští s pistolovou rukojetí. Většina dílů zbraně byla vylisována z plechu, třískovým obráběním byla vyrobena pouze hlaveň, závěr a jeho nosič. Z toho důvodu byla zbraň výrobně jednoducá, zde se projevily zkušenosti Koborova z oboru technologie. Díky konfiguraci Bull-Pup pak byla zbraň neobvykle kompaktní a krátká, délka byla pouze 790 mm. Pro srovnání Kalašnikův prototyp měřil 972 mm.
A nyní zajímavé věci. Kobororův automat byl i přes své kvality bohužel odmítnut pro příliš radikální řešení. Po polygonových zkouškách byly pro dokončení doporučeny prototypy Děmentěva a Bulkina. Přesto byl v roce 1947 do výzbroje zaveden AK - 47 M.T.Kalašnikova! Podle nejnovějších informací se zdá, že o jeho vítězství bylo rozhodnuto již před zkouškami! Při zkouškách byl sice dodržován režim utajení, kdy bylo zakázáno se seznamovat s konstrukcemi konkurentů, Kalašnikov však měl mít údajně "výpomoc" od jednoho pracovníka polygonu, který byl zároveň ve vedení GAU a měl samozřejmě nejlepší přehled o všech zbraních. Jisté pak je, že Kalašnikov, v rozporu s podmínky soutěže, "pod rouškou dopracování překomponoval celý automat" (vlastní citát Kalašnikova z jeho vzpomínek "Zápisky konstruktéra - zbraňaře")! Přitom ani tak se nepodařilo zdaleka odstranit všechny zápory zbraně, jako nedostatečná přesnost v režimu automat, velká váha, složitý mechanismus (ve srovnání s konkurenty) a z toho vyplývající pracná výroba.
Koborov odpověděl vývojem dalších zbraní. Tentokrát nebyl systém Bull - Pup použit, snad z obav z opakujících se odmítnutí příliš radikální konstrukce. V letech 1947 - 48 to byl automat TBK - 454 - 43. Jednalo se o automat s lehkým dynamickým závěrem, brzděným prachovýmy plyny se systémem zpožděného otevírání závěru. Výhodou byla jednoduchá a levná konstrukce a malá hmotnost, nevýhodou velké znečištění systému zplodinami hoření. Tato zbraň nebyla dále vyvíjena. Prakticky současně byl vyvíjen TKB - 454 - 5 s polouzamčeným závěrem s dělenou hmotou, bržděný pákovým převodem. Toto řešení bylo použito také u TKB - 454 - 6 a - 7A. s tímto systémem byla pracnost výroby zbraně 2,2 - 2,4 krát nižší než u AK - 47! Zároveň zbraň vážila pouze 3,1 kg a měla také výrazně vyšší přesnost palby dávkou.
GAU vypracovalo mezitím nové požadavky, nejen na automat, ale i na lehký kulomet pro náboj vz. 43. Do střetu se dostal především Koborov s TKB - 517 (vyvinutým na bázi TKB - 454) a Kalašnikovem s AKM. Po střelecké soutěži bylo doporučeno dopracovat oba automaty, ostatní soupeři odpadli. Kalašnikov měl však mnohem větší vývojové kapacity a větší podporu, na jeho zbrani se pracovalo maximálním tempem, takže zatímco on měl za sebou v březnu 1958 již čtvery zkoušky, tak Koborov pouze dvoje. Ke konci zkoušek tak byl opět favoritem a TKB - 517 byl používán jen ke srovnávání.
Koborovova práce však zdaleka nebyla zbytečná! Jak přiznává i sám Kalašnikov, považoval právě Koborova za svého největšího konkurenta, který ho nutil k zlepšením. U TBK - 517 oceňoval zvláště velkou přesnost v režimu automat. Do výroby šel tedy AKM, přesto, že některé problémy nebyly stále odstraněny. Nepodařilo se pracnost snížit na polovinu oproti AK - 47, ani zvýšit výrazněji přesnost při dávkách a zavedení zbraně bylo pravděpodobně podepřeno i jinými než technickými důvody...
A Koborov? Nezahořkl, naopak dále konstruoval jednu zbraň za druhou. Z celé řady lze zmínit hlavně TKB - 022, a to verse P z roku 1962 a na ni navazující PM a PM5. Jednalo se o futurologicky konstruované zbraně, opět v koncepci Bull - Pup. Délka byla pouhých 635 mm a hmotnost jen 2,5 kg. Celá zbraň byla v pouzdru, konstruovaném v celku s ramenní opěrkou, pažbičkou i předpažbí a vylisovaném z plastu. Verse PM byla při hmotnosti 2,8 kg dlouhá dokonce jen 525 mm! Délky byla de fakto dána součtem délkoy hlavně s délkou náboje vz. 43. PM5 byla jen málo odlišná verse pro náboj ráže 5,56 x 45 mm, který byl vyvinut jako reakce na zavedení náboje ráže 5,45 x 45 mm v USA. Dalším vývojem této varianty vznikl TKB - 072 s dvěma režimy kadence, 500 ran/min a 2000 ran/min. U této zbraně bylo opět použito neobvyklé řešení automatiky, dva nosiče závěru svázané pastorkem. při továrních zkouškách bylo dosaženo vynikajících výsledků, převyšujících konkurenční Kalašnikovův AK - 74, což byl de fakto nepříliš vylepšená AK - 47 upravený pro nový náboj a s přetrvávajícímy problémy. Přesto byl zaveden do výzbroje on, Kalašnikova pozice byla příliš silná...
Později se Koborov podílel také na vývoji známého Abakanu. Po jeho zmrazení se přeorientoval na vývoj loveckých zbraní.
Jak hodnotit práci G.A.Koborova? Zdánlivě nebyla příliš úspěšná, není tomu ale tak. Jeho zbraně sice nebyly zařazeny do výzbroje, zároveň však přinášeli nová, často doslova radikální řešení. Koborov byl průkopníkem, který své konkurenty nutil k neustálé práci na zlepšení svých výtvorů. Jeho zbraně logicky vzbuzovali svým řešením obavy, zvláště pak to platí pro TBK - 408 a - 022, jejich řešení však postupem doby našlo své uplatnění...
P.S.: Vzhledem k tomu, že ruční palné zbraně nepatří k mnou nejlépe poznaným tématům nemohu vyloučit, že se mi do textu vloudil nějaký nesmysl. Vzhledem k zajímavosti tématu snad nebudou tyto chyby velké. Taktéž se omlouvám za nedostatek obrazového materiálu.
G.A. Koborov v roce 1998 s TBK - 408 (v pravé ruce) a TBK - 022PM5